Byer kan kun tilbyde noget til alle-
-hvis alle er med til at skabe dem.
Byer er den største opfindelse, mennesket har bidraget med.
De har spredt sig over hele kloden med en eksponentiel fart.
Forbløffende nok bliver byerne urbaniseret-
- i en takt af omkring 1,5 millioner om ugen.
På to måneder svarer det til en by på størrelse med Los Angeles.
Urbaniseringen er aldrig gået så stærkt i menneskehedens historie.
Det er første gang.
Når man kigger på byernes arkitektur-
- finder man endeløse rækker af ensartede højhuse.
Der er flere og flere motorveje.
Vi er ved at skabe byer til de kommende generationer.
Vi må indse, det er en chance, som aldrig kommer igen.
Man kan bygge byer på mange måder.
Spørgsmålet er altid, hvem der bestemmer, hvordan de skal se ud-
- hvordan de skal fungere, og hvem der skal bo der.
For at forstå hvad der sker i dag-
- skal vi huske to personligheder, der inkarnerer kampen for byen.
Byplanlæggeren Robert Moses stod for den øverste myndighed.
Han kom til byen med sin kniv og skar alt det syge væv væk.
Så erstattede han det med modernistiske strukturer.
Man skal flytte mange mennesker, når man river slumkvarterer ned.
Mange bryder sig ikke om det, og andre er fejlinformeret.
Som en stærk kontrast til Moses var der Jane Jacobs.
Jeg har meget lidt tillid til...
den type menneske, som foretrækker-
-at se på det overordnede billede.
Jacobs mente, at byer ikke handler om bygninger, men om mennesker.
Det handler om offentlige områder, og det kæmpede hun for.
Hun udviklede en teori om, hvad en god by er-
- og hun var imod den byplanlægning, som Moses stod for.
Det er en frygt for selve livet.
De vil styre det hele fra en steriliseret bunker-
-og det er en del af deres plan.
De var grundlæggende uenige, og det blev til en form for krig.
Vi kæmper stadig den samme kamp over hele verden.
Når vi ser på alle de problemer, som urbaniseringen har skabt-
- så indser man til sin forbløffelse, at de her problemer-
- har eksisteret i de sidste hundrede år.
New York er det bedste eksempel.
I 1930'erne var New York den bedste by i verden.
Det var en særlig by. Den sydede af liv i starten af 1900-tallet.
Det var dengang, de første skyskrabere blev bygget.
Empire State Building var det absolutte højdepunkt.
Men så ramte depressionen.
I 30'erne opstod der det ene problem efter det andet.
Nede på gaden fandtes der et miljø i forfald.
Slumkvarterer, smuds og forurening-
- som ikke passede ind i den nye, pragtfulde storby.
Byen var overbefolket, hård, beskidt, farlig-
-og fyldt med sygdomme.
Jacob Riis' bog "How the other half lives" belyste den her situation.
Man ville løse problemerne ved at rense ud i byen.
Det er en ulykkelig tid for byen.
Vi har gjort meget for at udradere sygdommene-
-men vi er ikke færdige.
Da Moses begyndte, levede mange under de frygteligste forhold.
Han indledte sin karriere med at bekæmpe de her forhold.
Moses havde rødder i New Yorks progressive bevægelse.
Deres mål var at forbedre byen.
Han startede med at skabe offentlige parker og strande-
- og dermed gøre livet bedre for de ubemidlede borgere.
Hvis vi ikke renser ud i slummen-
-vil kvartererne gå i forrådnelse.
Det passer ikke, at problemerne kan løses-
- ved at sanere og restaurere de ældre boliger.
Det er umuligt, og det problem må vi tackle.
"Krigen mod slummen går fremad."
De progressive mente, at den eneste løsning på byens problem-
-var at rive ned og bygge om.
Men vi indså ikke, hvor høj prisen var-
- og hvor mange ting vi måtte opgive, før Jane Jacobs påpegede det.
Jane havde evnen til at se de muligheder, der var i byen.
Hun så muligheden for fornyelser-
- muligheden for kreativitet og muligheden for opfindelser.
Hun anså strømmen af tilflyttere som en rigdom.
Det formede hendes syn på byen.
Jeg elskede at være i New York. Byen var utrættelig.
Jeg gik rundt på gaderne i dyb beundring.
Alle de gader og alle de kvarterer... Der skete så mange ting.
Hun boede i Greenwich Village, og hun kunne fornemme byens puls.
Hun var usædvanlig intuitiv og meget opmærksom.
I New York behøvede man hverken at være magtfuld, rig-
- eje en masse land eller have en masse byggeprojekter-
-for at præstere noget.
Man kunne gøre noget nyt og noget interessant.
I New York er der plads til alle.
Hun så New Yorks sjæl-
- og definerede byen som et fælles samfund.
Krigen er slut.
Det mest sensationelle, som dukkede op efter krigen-
- var visionen af en by fyldt med motorveje og højhuse.
Der fulgte en generation af idealistiske byplanlæggere-
- som var smittet af modernismens renhedsideal.
De havde midlerne til at rasere kæmpestore områder.
Vi forstår jeres problemer-
- og vi ved, at I deler dem med mange andre byer i verden.
Hvordan kan vi forbedre jeres by?
Vi vil bygge boliger, industrier-
- bedre veje og motorveje. Alt dette vil gøre byen bedre.
Jeg håber, I ser det som en mulighed for at gøre byen bedre.
Man havde planer for tætbefolkede kvarterer-
- hvor folk befandt sig på gaden, og hvor der var stor fattigdom.
Det problem ville man løse ved simpelthen at rasere gaderne.
Man ville udslette "fortovskulturen".
Man ville bygge boligområder, hvor folk ikke kunne mødes på gaden.
Tanken var, at de fattige kvarterer var en slags kræftsvulst-
-som skulle skæres bort.
Dem, som startede byfornyelserne, så det hele oppefra som guder.
De så ned og forestillede sig kolossale forandringer.
De ville anvende maskinalderens logik for at gennemføre det.
En overordnet inspektør noterede, hvor der var slum og trafik.
Så gik de ind og rev huse ned... og byggede løs.
Vi underretter dem, der er nødt til at flytte.
Moses personificerede projektet.
Når jeg tænker på, hvor mange mennesker vi har flyttet-
- for at få plads til nye boliger og byggerier-
- så synes jeg ikke, vi har gjort nogen stor skade.
Visse mennesker synes måske, det er besværligt-
- men de ved, man ikke kan lave omelet uden at slå æg i stykker.
Efter anden verdenskrig begyndte Moses at blive magtfuld.
Han var ansvarlig for byens parker, og han byggede avenuer.
Han blev byens byggekoordinator og byggede tusinder af lejligheder.
Han blev chef for borgmesterens komité for slumsanering.
Inden Moses kom i spidsen for fornyelsesprogrammet-
- havde vi revet tusinder af huse ned i byer som New York og Chicago.
Der var to adskilte perioder. Før krigen var Moses en engel.
Efter krigen blev han problematisk.
I et halvt århundrede har denne mand hundset med folk.
Folk enten bander ad ham-
- bøjer sig for ham eller beundrer ham.
Hans modstandere omfatter Franklin Roosevelt, Fannie Hurst-
- Elmer Davis, der kalder ham for "Hitler"-
- Walter O'Malley og hundredtusind jordbesiddere.
Absolut magt gør folk korrupte, og Moses havde absolut magt.
Men han havde ikke kun stor magt.
Han havde også sørget for at beskytte sig selv-
- mod politikernes og offentlighedens indgriben.
Det er en ting at købe en park eller et stykke land fra én ejer.
Men det er noget helt andet, når det tilhører mange mennesker.
Hvis vi lyttede til sentimentalister og diverse organisationer-
- burde vi forhandle med hver enkelt, og så kan man ikke bygge noget.
Moses og alle de andre i programmet havde en fælles dagsorden.
Folk havde brug for gode boliger og fritidsområder.
Bilen kom desuden til USA, og det skulle der gøres plads til.
Det var deres dagsorden.
Moses kom til at stå for den eneste løsning.
Men pludselig opstod der et alternativ.
Jane Jacobs har skrevet en bog, som går imod-
- anvendelsen af bulldozere i moderne byplanlægning.
Da jeg så nærmere på byplanlægningen, var det frygteligt og vanvittigt.
Da hendes bog kom ud, blev det et kampsignal.
Det var ligesom Martin Luther, der hængte sine 95 teser op.
Bogen var det første overbevisende udtryk af et tankesæt-
- som sætter spørgsmålstegn ved vores syn på byer.
Hun går konstant i dybden med sine eksempler-
- og udfordrer læseren til at være kritisk.
"Se, hvad vi har bygget."
"Kvarterer for de mindstelønnede, hvor kriminaliteten er blevet værre-
- end i de slumområder, de skulle erstatte."
"Boligkvarterer for middelklassen, som er kedelige og ensartede."
"De er isolerede fra det livsbekræftende byliv."
"Luksusboliger, som oser af åndsforladthed-
-og af en prangende vulgaritet."
"Kulturcentre, som ikke har en god boghandel."
"Kulturhuse, som alle undgår bortset fra hjemløse-
-som ikke har noget andet sted."
"Motorveje, der skærer sig igennem byen."
"Man genopbygger ikke vores byer. Man plyndrer dem."
Hun kritiserede det ortodokse og sagde, at kejseren var nøgen-
- i en tid, hvor kvinder ikke havde deres plads i de kredse.
Hvis man vil skabe en blomstrende by, skal man studere, hvor tingene sker.
Der skal være en stor mangfoldighed.
Der skal være en mangfoldighed af arbejdsmuligheder-
- og en mangfoldighed af mennesketyper.
Hendes idé er, at man skal samarbejde med byens beboere-
- og det sociale væv, som folk har skabt.
Der skal være steder i byen, som folk bruger meget-
- og hvor folk går på gaderne på alle tider af døgnet.
Jane forstod, at en by skal bestå af tilknytningspunkter og hjørner-
-som skaber et fællesskab.
Et kvarter skal bestå af gamle og nye bygninger.
Forskellige anvendelsesområder skaber en forhøjet sikkerhed.
Et konstant samspil mellem de forskellige kvarterer-
- og offentlige områder, som er tilgængelige.
Byen er et stort og forbundet netværk.
Hun så de her egenskaber, da man byggede i en anden retning.
Man isolerede kvartererne.
Man skabte blinde veje.
Man adskilte de steder, hvor folk arbejdede og boede.
Hun forklarede, hvordan liver fungerer.
Hun startede som journalist.
Hun var en skarpsynet observatør af mennesker, steder og byer.
Jacobs begyndte at skrive om byer, da hun var 18 år.
Hun var sekretær i et firma og skrev i sin fritid.
Hun skaffede sig et job som freelancer.
Hun var utrolig nysgerrig.
Hun skrev om specifikke forretningskvarterer-
- om juvelerkvarteret, pelskvarteret og blomsterkvarteret.
Og hun solgte sine artikler til selveste Vogue.
Hun skrev artikler om de ting, hun observerede i byen.
"Man burde planlægge et bycentrum efter den måde, folk bruger det."
"Man skal finde de stærke sider og gøre dem stærkere."
"Man kan ikke påtvinge byen en logik. Beboerne skaber den."
"Vores planer skal passe til dem og ikke til bygningerne."
Q Magazine godtog en artikel omkring kloakdæksler.
Hun opdagede, at de havde nogle interessante mønstre.
Ingen andre kvinder skrev om den slags-
- men hun ville vide, hvordan kloakkerne fungerede.
Hun var nysgerrig og dygtig til at skrive.
Hun fik job på Architectural Forum.
Mrs Jacobs har boet i New York i 27 år og elsker byen.
Tak, mr Dolvier. Architectural Forum gav mig den opgave at skrive-
- om et byfornyelsesprojekt, som blev igangsat i Philadelphia.
Det er gået op for os her i byen, at et centralt design-
- som er veludviklet og tydeligt, kan have stor drivkraft.
Det gør arkitekternes arbejde mere meningsfuldt.
De fortalte mig deres planer, viste mig deres tegninger-
- og beskrev, hvad de ville opnå, og jeg skrev entusiastiske artikler.
Alt gik godt, og jeg havde et tæt forhold til byplanlæggerne.
Og efter et stykke tid blev nogle af planerne gennemført.
Society Hill er et ældre boligkvarter-
- hvor man foretager gennemgribende renoveringer.
Gamle ejendomme var gået i forfald og blev brugt til andre ting.
Det gav plads til at bygge de mest moderne højhuse.
I Society Hill kombinerer vi det gamle med det nye.
Men det fungerede slet ikke.
Byen reagerede ikke på det, som byen skulle have reageret.
Hun er hyper følsom og lægger mærke til ting, som ingen andre ser.
Hvorfor var butikker, der stod opført som blomstrende virksomheder-
-fuldstændig tomme og livsforladte?
Jeg måtte diskutere det med dem, som var ansvarlige for planlægningen.
Det, som jeg fik at vide, lød kort sagt sådan:
"Folk er dumme. De gør ikke det, som de burde."
Det kom som et chok for mig.
Hvis man ser bort fra teorierne, hvad er det så, vi ser?
Skal man stole på en smart teori, som en eller anden har regnet ud-
- eller skal man stole på det, som man ser for sig selv?
Eksperterne var måske ikke så kloge alligevel.
Så kom der en mand ind på Architectural Forums kontor.
Han var bekymret for det østlige Harlem.
Man havde investeret 300 millioner på at bygge området om.
Men han havde konstateret, at problemerne var blevet værre.
Hun blev vist rundt i Harlem af William Kirk fra medborgerhuset.
Han viste hende det, som var blevet revet ned og var forsvundet.
Vi gik rundt i det østlige Harlem.
Vi besøgte forretninger og sociale boligprojekter.
Da jeg havde set det, begyndte det at dæmre for mig.
Jeg begyndte at forstå, hvordan tingene fungerer.
Det er mange små detaljer af årsag og virkning.
Hun beskriver det som en slags åbenbaring.
Jeg opdagede det, som skaber byens komplicerede system.
Det har at gøre med det, som kaldes for urbanisme.
Byer er fysiske steder og ikke en ubevægelig masse.
Forretningsliv og mennesker reagerer på hinanden-
-og støtter hinanden.
Alle de steder, hvor det fungerer, er der en stor mangfoldighed.
Der er mange slags foretagender og mange slags mennesker-
-som støtter og supplerer hinanden.
Jacobs studerede livet i kvartererne, på gaderne og på fortovene.
Men hendes mål var en teori om, hvordan byer fungerer.
I sin bog stiller hun spørgsmålet: Hvad slags problem er byen?
Hendes påstand er, at byen er en organiseret kompleksitet.
På ydersiden virker det, som om den er helt uorganiseret.
Men der er en underliggende struktur.
Under kaosset findes der en balance.
Der er en produktiv blanding af funktioner og organismer.
Hun anvender biologiske metaforer for at vise, det er et økosystem.
Hun skrev...
"For at se en orden i komplekse systemer skal man forstå dem."
"Bladene som falder fra træerne, det indre af en flymotor-
- en dissekeret kanin, et skrivebord på en avisredaktion..."
"Det ligner umiddelbart kaos, hvis man ikke forstår sig på det."
"Men når man ser et ordnet system, ser det anderledes ud."
Jacobs siger, at når en by fungerer, så foregår det nedefra og op.
Et kvarter fungerer godt, hvis mange forskellige aktører...
såsom butiksindehavere, barejere og gågængere-
- spontant samvirker på en meningsfuld måde-
- for at skabe et kvarters personlighed.
Det er ikke planlagt på forhånd. Det er organiseret kompleksitet.
Levende byer er ikke nødvendigvis smukke.
Det er rodede og kaotiske steder, hvor folk interagerer.
Døde byer derimod er smukke.
De er forudsigelige og folketomme.
Hvis man forstår byen, er den død.
Levende byer er overbefolkede og frustrerende-
- men det er der, dine drømme opfyldes.
Byplanlæggerne ser overhovedet ikke de her menneskelige egenskaber.
Alle de ting, som hun fremhævede, forsøgte man at destruere.
- Hvad vil du gøre med Harlem? - Som med alle andre slumkvarterer.
Jeg vil rive det hele ned. Det er ligesom en kræftsvulst.
- En kræftsvulst skal skæres væk. - Og erstatte det med noget nyt?
Ja, det skal være anstændigt.
Det skal være lyst og luftigt med nye skoler og legepladser.
Det er et af de store bidrag, som jeg kan komme med-
-hvis jeg kan overbevise folk om det.
I stedet for at udnytte den måde, folk bruger byen-
- skabte efterkrigstidens planlæggere en abstrakt vision om-
- hvordan det burde se ud, og den byggede på en utopi.
I 1920'erne dukkede der en mystisk figur op fra Schweiz-
-som kaldte sig Le Corbusier.
Han anså sig ikke kun som arkitekt, men som en visionær.
De fleste af hans idéer om modernistisk byplanlægning-
- opstod efter en flyrejse hen over Paris.
Han så byen oppefra som en slags gud-
-uden at kende til den på gadeniveau.
Han blev betaget på flyet.
Han skrev, at han havde indset, hvor rodede vores byer var.
Han besluttede, det var nødvendigt at rive alt ned og genopbygge det.
Le Corbusier havde tænkt sig at rive store dele af Paris ned-
- og erstatte det med store blokke og korsformede bygninger.
Han ville have brede motorveje gennem de grønne områder.
De skulle ende i kvarterer med nogle superhøje boligblokke.
Det skulle skabe lys og luft og befri beboerne fra slummen.
Han mente, at en god arkitektur kunne forbedre folks liv.
Omvendt kunne folk også forbedre arkitekturen-
-og alle kunne blive lykkelige.
Le Corbusiers planer og idéer gav genlyd hos mange folk.
Men det gjaldt ikke franskmændene.
Hans idé om La Ville Radieuse-
- endte i USA ligesom resten af modernismen.
For at give os et glimt af fremtiden-
- kan man til verdensudstillingen se en plan over fremtidens visioner.
I 1939 afholdt General Motors udstillingen Futurama-
- hvor man så supermotorveje. Det drømte alle i USA om.
Den her by er planlagt omkring et yderst moderne trafiksystem.
Alt er bygget om og frisket op.
Boliger, butikker og industrier ligger i adskilte områder-
- for at gøre byen mere effektiv og bekvemmelig.
Verdensudstillingen i New York i 1939 var en hyldest til Corbusiers stil.
Her kan vi se lidt af den fremtid, der er i vente.
Det er en verden, som vi alle har interesse i.
Det er der, at vi skal tilbringe resten af vores liv.
Den fremtid kan blive, nøjagtig ligesom vi ønsker det.
"Tegnet af Le Corbusier i 1922."
"Endelig - højhuse i parken."
Modernismen udviklede sig til at blive konventionel-
- både når det gjaldt kommerciel arkitektur og byfornyelse.
Vores boligprojekter var faktisk en fejlfortolkning af Le Corbusier.
Hans højhuse var tænkt som kontorbygninger-
- omgivet af nogle lavere boligblokke med store balkoner.
Det var ikke meningen, folk skulle bo i højhusene.
Det var en mærkelig tid, hvor en række nye idéer-
- hurtigt blev forvrænget til noget billigt og kommercielt.
Man kunne tjene hurtige penge på modernismen.
Det var billigt og hurtigt at bygge.
Man kunne bygge masser af bygninger på ingen tid.
Det havde Robert Moses forstået.
Men det, som manglede i den vision, var gader.
Gaden er jo det sted, hvor man går, og hvor der sker ting.
Det indså Jane Jacobs-
- da alle andre mente, at fortovene var et fjollet levn fra en anden tid.
"Som folk allerede ved, er en travl gade en sikker gade."
"En øde gade føles usikker. Men hvordan fungerer det?"
"Der skal være øjne på gaden, og de tilhører gadens brugere."
"Bygningerne, som skal skabe tryghed omkring beboere og forbipasserende-
-skal vende ud mod gaden."
"De kan ikke vende ryggen til gaden og gøre den blind."
Rent filosofisk havde hun indset-
- at sikkerhed ikke kommer fra bevæbnede sikkerhedsvagter.
Et kvarter føles sikkert, fordi der er folk på gaden.
"Folk skal både bruge fortovene for at give gaden øjne-
- og for at folk inde i husene skal kigge ud på gaden."
"Ingen vil se ud på en tom gade. Det gør folk bare ikke."
"Mange underholder sig med at se, hvad der foregår på gaden."
Hun sagde, det var absurd at betale dørvagter for at holde øje-
- når man kan holde øje med gaden fra barerne i West Village.
Det forstod jeg. Ingen er bange, når der er masser af folk på gaden.
Jacobs vender perspektivet om.
Hvordan er det at leve der på gadeniveau?
Da hun vendte perspektivet om, vendte hun sig fra det ortodokse.
Robert Moses var ligeglad med, hvad der foregik i kvartererne.
Han så dem kun som steder, der stod i vejen for hans planer.
Folk går i stigende grad mod Moses.
Da han ville bygge Lincoln Center, en bro over havneindløbet-
- en parkeringsplads i Central Park, en motorvej på Fire Island-
- eller igennem Washington Square, blev han mødt med modstand.
Folk er altid imod ting, som er progressive og nye.
De folk, som var aktivister i Greenwich Village-
-syntes, at Moses var skrækkelig.
Vi mente, han ødelagde byen, og at han burde standses.
Jane prøvede flere gange at forhindre ham i at skade byen.
Først, da han ville føre Fifth Avenue gennem Washington Square.
Jeg blev først bevidst om, hvad motorvejene kunne gøre-
-mod New York, da jeg så planerne-
- om at føre Fifth Avenue gennem Washington Square Park.
Deres plan var, at busserne skulle køre gennem parken-
- ned til West Broadway, og at gaden skulle kaldes Fifth Avenue South.
Det ville få huslejerne til at stige. Det var et af hans projekter.
Det var ikke abstrakt for Jacobs. Det skulle ske der, hvor hun boede.
Det var i den park, hvor hendes børn legede.
Der lå et universitetsområde, og kvarterets børn boltrede sig der.
Det var et smukt eksempel på et mangfoldigt kvarter.
Det her er runddelen. I ugedagene er det et soppebassin.
Men hver søndag forvandler det sig til et mødested-
- for musikere, nysgerrige beboere, folkesangere og turister.
Vi blev chokerede over tanken om en vej gennem Washington Square-
-og ville forsøge at redde parken.
Det var på den tid, at Jacobs blev aktivist.
Alle aktivister var engageret i forsøget på at stoppe det.
Blandt dem, som ledte bevægelsen, var Jane Jacobs og Shirley Hayes.
Shirley Hayes og Edith Lyons var de to kvinder-
- som startede kampen mod en vej i Washington Square Park.
"Jeg er imod, at der bygges veje-
- over, under eller gennem Washington Square Park."
Jane var ikke bange for nogen, så hun skrev til borgmesteren.
"Jeg kunne knap nok tro det, da jeg hørte-
- at I planlægger en motorvej gennem Washington Square."
"Min mand og jeg tror på New York."
"Vi har købt en bolig her, som vi har renoveret."
"Vi gør vores bedste for at forbedre byen-
- mens byen selv planlægger at gøre den ubeboelig."
Jane var helt sikkert et forbillede for andre mennesker.
En motorvej vil ødelægge byen.
Vi ved, det er en dum idé, så vi bekæmper den.
Vi protesterer mod de ting, som direkte påvirker vores kvarter.
Hun havde en stærk personlighed, og hun kunne mobilisere mennesker.
Margaret Mead, Susan Sontag og andre af hendes bekendte-
-blev trukket ind i den her kamp.
"Udfordringen er at bygge en by, hvor alle føler sig i sikkerhed."
Vi har for mange kritikere og folk, der kaster med rådne æg.
De sidder bare og brokker sig. Hvad bidrager de med?
Hvis man har et problem, skal man ikke ringe til dem.
De kan kun svine andre til.
Deres ordforråd er ikke særlig godt.
Moses var ikke vant til et afslag, så han skrev breve til beboerne.
"I forbindelse med ombygningen af Washington Square er der protester-
- fra folk, som tror, den Sixtinske Madonna blev malet der-
-i en kabaret eller i en smugkro."
"De tror også, Michelangelos David blev skabt der-
- og at man bliver henrettet, hvis man rører ved et af de hellige steder-
- hvis man ikke er blevet ramt af et lyn fra himlen."
De fik Moses til at fremstå som tyran-
- og fik vigtige folk på deres side såsom Eleanor Roosevelt.
Jeg er helt overbevist om, at hvis man ødelægger parken-
- ved at bygge en trafikeret vej gennem den-
- vil man ikke kun skade parken, men også hele kvarteret og byen.
Jeg er ikke imod forandringer. Jeg tror faktisk på forandringer.
Men jeg mener, at gode traditioner skal bevares.
Jacobs var helt genial til at planlægge strategier.
Hun havde talent for fotomuligheder.
Hendes datter og en veninde holdt en båndknytningsceremoni-
- som modstand til den ceremoni, hvor politikerne klippede båndene.
Under et byrådsmøde var Moses dum nok til at sige:
"Vores eneste modstandere er en flok mødre."
Hvordan kan man være så taktløs? For ham var folk betydningsløse.
De behandlede hende som husmor. De vidste, hun var journalist-
- men når de afviste hende, sagde de: "Hvem er den husmor?"
Prøv at være i kamp med en gruppe mødre.
Han undervurderede, hvor effektive de kunne være.
Tusindvis af mennesker sluttede sig til os.
Det tog en række år, men vi reddede parken.
Der udviklede sig en meget kraftig modstand.
Moses havde ikke oplevet det før, men han fortjente det.
Parken var Robert Moses' første offentlige nederlag.
Det blev hans svage punkt.
Kampen om parken blev Janes første sejr.
Kort efter sejren om parken blev hendes bog udgivet.
Bennett Cerf, chef for Random House, sendte en udgave til Moses.
Men Moses sendte den tilbage.
"Jeg returnerer den bog, du sendte."
"Bortset fra at den er overdrevet og ukorrekt-
-er den også løgnagtig."
"Jeg henviser blandt andet til side 131."
"Moses har valgt at bruge skattepengene-
- for at kontrollere de personer, borgerne har valgt og stoler på."
"Det er en gammel og trist historie om demokratisk styre."
Han ville hverken kendes ved bogen eller ved Jane.
Andre var heller ikke særlig modtagelige.
Det gjaldt Lewis Mumford.
Arkitekturkritikeren Lewis Mumford anmeldte hendes bog.
Han skrev: "Mor Jacobs' husgeråd."
Han så Jacobs som en rar dame, som ville give sin by blid medicin-
- i stedet for at operere den som en rigtig læge.
Lige da hendes bog udkom, skulle hendes kvarter West Village-
- et kvarter, som hun havde gjort til et eksempel på sine visioner-
-gennemgå en byfornyelse.
Moses havde fået den opgave at bygge flere almene boliger i New York.
Han forlod senere sin post, men før han gjorde det-
- bestemte han, at West Village skulle betegnes som et slumområde.
Jeg blev færdig med bogen og tænkte: "Nu kan jeg lave noget andet."
Og i tre uger tænkte jeg også på andre ting.
Så en morgen læste jeg New York Times-
- og så, at vores område skulle gennemgå en byfornyelse.
Hun anså ikke sig selv som værende en aktivist, men som en forfatter.
Hun brød sig ikke om at kæmpe, men hun var nødt til det.
Hun var bedrøvet og sagde: "Hvad kan jeg gøre?"
"Beboerne begynder at blive urolige."
Der findes ikke noget, der er mere trægt end administrationen-
-eller vores byplanlæggere.
De skifter aldrig retning af eget initiativ.
Derfor må jeg tage sagen i egne hænder.
Hvis man skal vende situationen på nogen som helst måde-
- må medborgerne tage affære og stoppe planlæggerne.
Jeg begyndte at bruge tid på at genere dem.
Hele kvarteret gjorde det samme.
Jane indkaldte til et møde på Lion's Head, hvor beboerne kom.
Hun opmuntrede folk til at tale under offentlige møder-
- og fik folk til at bære solbriller med et "X" på brilleglasset.
De brugte en sofistikeret taktik.
Hun havde skrevet i mange år og kunne argumentere.
Vi kendte hinanden, og vores mål var-
- at få borgmesteren på vores side, og det lykkedes i sidste ende.
Hun sagsøgte byen New York for at bremse byfornyelsen.
"Det er på tide at lægge projektet i West Village på hylden."
"Vær venlige at fjerne betegnelsen. Med venlig hilsen, Robert F. Wagner."
De vandt, og West Village blev aldrig udnævnt til et slumområde.
Hun viste folk i Greenwich Village, at de kunne vinde mod rådhuset.
De behøvede ikke at acceptere byplanlæggernes projekter-
- og de kunne nedstemme de planer, der vedrørte deres eget kvarter.
Hændelsen i Greenwich Village var en del af en ny bevægelse-
- hvor man gjorde modstand mod centraliseret magt.
Hun fik sin strategi fra andre kampe, som udspillede sig på den tid.
På tre år udgav man Jacobs' bog, Fridans "The feminine mystique"-
-og Carsons "Silent spring".
Miljøbevægelsen, borgerrettighedsbevægelsen-
- bevægelsen for bedre byer og feminismen... Alt kom samtidigt.
De brugte de samme midler fra propaganda til civil ulydighed.
I dag opfatter man Janes standpunkt som værende sund fornuft.
En by, som river bygninger ned for at tjene penge-
- eller bare for at bygge nyt, gør noget kriminelt.
En person, som bor højt oppe i et højhus med en smuk udsigt-
-har et dejligt hjem, ikke også?
Men man har jo egentlig kun udsigt over andre højhuse og motorveje.
Nej, sådan ser jeg det ikke.
De ville ikke bare bygge nye huse. De ville have en helt anden by.
Robert Moses og hans hold ønskede, at alt skulle være enkelt og sterilt.
Moses havde fået hybris.
Han troede, at han ved at bygge om kunne forandre det sociale liv.
Hans idé om højhuse i parken dækkede bare over en ny form for ghetto.
Man rev områder ned i folkets navn, men ikke for folket.
De ødelagde folks liv og byggede i stedet de her store boligblokke.
Hvorfor? Jo, fordi en masse folk tjente en masse penge.
Bygherrerne tjente gode penge, og politikerne tjente penge-
-og det var hurtige penge.
Derfor gentog de det igen og igen i byer over hele landet.
Flere år efter at Moses var begyndt at bygge de her områder-
-begyndte andre byer at gøre det.
De anvendte Le Corbusier-modellen.
Man byggede almene boliger over hele USA.
Det var høje boligblokke-
- med legepladser og parker, som så flotte ud på tegningerne.
Folk kan endelig bo i nye boliger med rummelige gårde.
Her findes wc, elektrisk lys, pudsede vægge-
- og andre bekvemmeligheder fra det 20. århundrede.
Her kan børn trygt lege på de store plæner-
-i stedet for i gyder og baggårde.
Vi må sørge for, at alle familier i Amerika får et værdigt hjem-
- i et anstændigt område, i et kvarter med muligheder-
-og i en by fyldt med løfter og håb.
Det viste sig, at ingen opholdt sig i de her åbne områder.
De her steder blev underbefolkede.
De blev ret hurtigt meget farlige.
Koncentreret fattigdom var det værste ved de her boligkvarterer.
Det forstærkede fattigdommens sygelige og antisociale elementer.
Det blev til rene fæstninger, hvor man følte sig spærret inde.
Folk følte sig sårbare og bange i de her boligområder.
Højhusenes formål var at spare penge, men det kom ikke til at ske.
De egnede sig ikke til dem, som kom til at bo her.
Det var sorte og knuste familier-
- som kun måtte bo her, hvis deres indkomst var lav nok.
Mange byer foretager byfornyelser-
- og det indebærer, at man flytter de sorte.
Landets regering er medskyldig.
Det handler om mennesker. Der er ikke en ensartet kultur-
- eller et "sort problem". Der er kun individer.
Sorte unge føler ikke længere, at de hører hjemme her.
Det faktum, at man flyttede de sorte, blev set som et angreb på dem.
Man ville flytte folk ud og væk til et sted langt væk-
- hvor der var ugæstfrit, så de kunne dø.
Og de blev faktisk forflyttet til ugæstfri steder.
De sorte blev anbragt i byens udkant-
- hvor der ikke fandtes de ting, folk har brug for til at udvikle sig.
Man indså ikke, børn skulle bo der.
Man forudså heller ikke kriminalitet og vandalisme-
- som i grunden er et symptom på folks raseri og selvforagt.
Før i tiden var det rodet, men det fungerede.
Folk havde en social kapital og passede på hinandens børn.
Det forsvandt alt sammen. Folk var ikke følelsesmæssigt engageret.
Folk var bitre over at bo i områder for de fattige.
Vinduerne bliver knust af børn, der kaster med sten-
- men det er normalt, for de har intet at lave.
Her er ingen fritidsaktiviteter.
Legepladserne er en hån mod de tusindvis af børn.
Beboerne fik ikke lov at bestemme. Man besluttede bare, at det var godt.
Der var graffiti over det hele, og der var narkoproblemer-
- og det opstår, når man flytter folk mod deres egen vilje.
Troede man virkelig, de ville elske de her kvarterer?
I boligområdet Pruitt-Igoe ligger husene ret langt fra hinanden.
Hvis man væltede dem om på siden, som man burde have gjort-
-ville man få nogle lange, fine huse.
Vi kan illustrere det sådan.
Hvis man fjerner de lange huse fra højhusene-
- begynder det med det samme at se anderledes ud.
Man kan se igennem området i stedet for at se en væg.
Lejerne udtrykker et ønske om lavere etagehuse.
Noget, som ligner et hjem, og som de kan genkende.
Det, som vi forsøger, er at tage et område-
- og forandre det til et sted, hvor folk gerne vil bo.
Efter at have overvejet problemet sprængte man det i luften.
Man destruerede det hele.
Boligområderne var en fiasko, og det ved vi i dag.
Der, hvor man byggede dem, blev de revet ned 30-40 år senere.
Man kan ikke få gaderne tilbage eller butikkerne eller dagligdagen.
Det tager flere generationer at opbygge det.
Det var det, man havde ødelagt.
Den modernistiske byplanlægning, som Jacobs skriver om-
- forstyrrer byerne, og man har også ført veje igennem dem.
Det skabte lige så mange problemer som byfornyelsen.
Det, som har påvirket byen mest i det sidste hundrede år, er bilen.
Man tog systematisk den beslutning at føre motorvejene gennem byen-
- og gennem bydele, som arkitekter og bygherrer gerne ville udvikle.
USA havde ikke haft en økonomi uden bilindustrien.
De skal fortsætte med at fremstille biler, lastbiler og busser-
- og der skal være moderne veje, som de kan køre på.
Moses' første bud angående fremskridt er: "Du skal køre."
Jane Jacobs var blandt de første, der sagde, bilen ikke kom først.
Det er folk på gaden, der skaber byen.
Det er nemt at forstå, at bilproduktionen-
- er det vigtigste i livet for Ford, Chrysler og General Motors.
Men hvorfor skal biler være det vigtigste for alle os andre?
Moses virkeliggjorde en del af den amerikanske drøm:
"Hvis det er godt for GM, er det godt for USA."
Vinderen af vores store pris er Robert Moses fra New York.
Robert Moses er en verdensberømt byplanlægger.
Han kan sit job.
I det sydlige Bronx byggede han for eksempel Cross Bronx Expressway.
Det var den mest destruktive beslutning i historien.
Cross Bronx Expressway skabte en lang række problemer-
- inden for byggeri, finansiering, genhusning og modstand-
-at det tog 17 år at gennemføre.
Cross Bronx Expressway gik gennem hjertet af Bronx-
- og skabte en mur mellem det nordlige og sydlige Bronx.
Moses slap af sted med alting. Politikerne var på hans side.
Han genererede stor profit via det føderale motorvejsprojekt.
De penge blev delt ud.
Vores største og eneste problem er at flytte beboerne.
Tendensen blandt byens politikere-
- og blandt de beboere, som er berørt af projektet-
- er at sige, at planlæggerne er usympatiske og direkte sadistiske.
Sådan er det ikke.
Da Moses førte vejsystemet gennem Bronx-
- forstyrrede han ikke kun områdets fysiske struktur-
- og adskilte de to byområder. Han forstyrrede samfundet.
Når man fjerner dagligdagen og butikkerne-
- og de steder, hvor folk tilbringer deres tid-
- såsom fortove, barer og købmænd, så fjerner man byen.
Jacobs siger netop, at hvis man flytter folk, så skader man byen.
Man skal bare blive ved. Sådan er det altid med modstand.
Det er ikke fordi, 2.000 personer demonstrerer-
-at vi opgiver at bygge vejsystemet.
Mange problemer i det sydlige Bronx opstod med bygningen af motorvejen.
Det skabte et enormt trafikkaos et kvarter efter åbningen.
Moses troede, han forbedrede byen ved at modernisere den-
-og gøre den brugbar for biler.
Men da det viste sig, at de her vejsystemer i byen-
-faktisk var destruktive-
- blev det en strid mellem to stridende parter.
På Lower Manhattan ville Moses føre en vej direkte gennem byen.
Det ville have udslettet støbejernsindustrien.
Lower Manhattan Expressway skulle have forbundet-
- Holland Tunnel med Williamsburg- og Manhattanbroen.
Dermed ville Soho have mistet-
- de flotteste 1800-talshuse i New York og i resten af verden.
Motorvejene ødelagde de kvarterer, de gik igennem.
Hvornår ville det stoppe? Der ville være motorveje alle steder.
Hvad ville der være tilbage af Manhattan?
Hvis man går ned ad Canal Street, og det er hurtigere end i bil-
- vil man mødes af dette syn: Uendelige bilkøer.
Her er løsningen: Lower Manhattan Expressway-
- er den eneste vej, der forbinder Manhattans forskellige kvarterer.
Har vi råd til at lade en del af vores by kvæles i trafikpropper?
Deres reklame blev kaldt "Helvedets strækning".
Det er en stillestående del af byen, hvor intet er blevet bygget i 30 år.
Her råder økonomisk depression. Behovet er akut.
Vi er nødt til at bygge Lower Manhattan Expressway nu!
Præsten i kirken på Broome Street-
- havde hørt tale om Janes modstand og bad om hendes hjælp.
Hvordan tror du, motorvejen vil påvirke området?
Den kommer til at ødelægge området.
Det er det værste med deres store planer.
Men kan ikke bare rive det gamle ned og bygge nyt-
-og forandre og tilpasse alting.
De planlægger ikke for fremtiden.
Da han blev mindet om modstanden mod sin drøm om en motorvej-
- fortalte Moses, hvad der skulle til for at overkomme forhindringen.
Man skal flytte folk, og hvis politikerne får deres stemmer-
- og de ved, hvor folk er, så vil de ikke flytte dem.
Det, som jeg har gjort i New York-
- er at betale flere penge for at få folk til at flytte.
De ejer ikke deres boliger, så det er ligegyldigt.
Vi taler om en motorvej, som koster 84 millioner dollars.
Hold op med at spille ofre. Det er slemt at være et offer.
Det er slemt at være ligesom dem, men også at være et offer.
Man kan ikke beslutte ting, men man kan organisere sig.
Hvis man er offer for en motorvej-
- som politikerne vil bygge for at gavne bilindustrien-
-så må man bare kæmpe mod det.
- Hvordan påvirker det området? - Det vil ødelægge det.
Her kan en kvinde gå på gaden om aftenen og føle sig tryg.
Mændene sidder på caféerne og holder øje med os.
De har selv sagt, de vil have den slags kvarterer.
"Til Arthur Hodgkiss fra Robert Moses."
"Lower Manhattan-projektet går snart igennem. Hold øje med det."
- Vil de luske forslaget igennem? - Ja, det mener jeg.
Hvis det godkendes, er det et bevis på-
- hvad der kan ske, hvis man ikke passer på.
- Hvem er det, som presser på? - Der findes kun én person.
De vil gerne blive boende der, hvor de altid har boet.
Det føderale hjælpeprogram på mange millioner dollars-
- afhænger af nogle få stemmer, men ellers ville intet blive bygget.
Der ville ikke være motorveje eller nye almene boliger.
Lad være med at bygge motorvejen!
De her folk synes, at biler er vigtigere end mennesker.
Det er frygteligt. Det er ikke fair. Jeg synes ikke, det er godt.
Jeg bor der, og der er meget trafik. Der er ikke brug for en motorvej.
Vil de smide mig ud på gaden? Jeg er amerikansk statsborger.
Det er skrækkeligt at være bange for at blive smidt ud hver dag.
De gør mig syg, men jeg håber, at Gud vil gøre dem syge. Tak.
De skulle behandle projektet og endelig godkende motorvejen.
Jane havde sagt, hun ville stille op og tale imod det.
Jeg gik frem til mikrofonen. Jeg var gal, men de lyttede ikke.
Deres beslutning var taget.
Men de var kun stikirenddrenge, som ikke havde nogen magt.
Derfor ville vi give dem det budskab, at vi aldrig ville godtage projektet.
Jeg havde tænkt mig at gå gennem rummet og imod dem.
Der sad en sekretær med et nyt stenografiapparat.
Hun var så bange, at hun tog sit apparat og holdt det mod brystet.
Båndene faldt ud og trillede hen over gulvet som konfetti.
Folk begyndte at kaste dem i luften, og så fik jeg pludselig en idé.
Jeg sagde, der ikke var noget møde uden en protokol-
- og uden en protokol er der ikke noget møde.
Forhandlingens leder sagde: "Anhold den kvinde!"
Da jeg kom ud, sagde politiet, at jeg var anholdt.
Politiet var undskyldende. De vidste, hvem hun var.
Hun blev sigtet for tre forbrydelser, og det var hårdt.
Hun havde ikke skadet nogen.
Hun blev en helt, og pludselig vendte politikerne om.
Vi har haft et privat møde i dag-
- og har enstemmigt besluttet at nedstemme motorvejen.
Bestyrelsen... Stilhed!
Det var et afgørende øjeblik.
Moses fremstod som en skurk ligesom politikerne.
Ingen politiker kunne slippe af sted med den slags.
Lower Manhattan Expressway blev starten på slutningen for Moses.
Moses blev til sidst presset ud af Nelson Rockefeller.
Guvernøren var den første, der var magtfuld nok til at standse ham.
Moses truede altid med at sige op. En dag sagde Rockefeller: "Okay."
Så havde Moses ikke noget valg. Han kunne ikke tage det tilbage.
Efter kampen om motorvejsprojektet flyttede Jane til Canada og skrev.
Hendes mand byggede hospitaler der-
- og hendes sønner slap for at deltage i Vietnamkrigen.
Men i Toronto skulle der bygges en motorvej gennem hendes kvarter.
Det projekt stoppede hun også.
Planerne for Lower Manhattan Expressway blev forladt i 1970.
Over hele landet gjorde folk oprør mod bygningen af vejsystemer-
- og lignende projekter blev nedkæmpet.
Men Lower Manhattan Expressway var et førende eksempel.
Soho kunne være forsvundet.
Hele historien om byfornyelser, ombygninger og genvinding-
-havde set anderledes ud.
Det ville have været det mest skadelige indgreb-
-i Manhattans struktur i 1900-tallet.
En by er ikke kun et fysisk objekt.
Byen er et levende sted. Den vil altid forandre sig.
Vi skal håndtere de forandringer og ikke standse udviklingen.
Byer i hele verden skal tackle en dramatisk stigende befolkning.
Vi skal stadig diskutere top-down og bottom-up-
-det formelle og det uformelle.
Det er modsætninger, der altid vil eksistere.
I Kina urbaniserer man store stykker landområder-
- efter samme model som i USA i 50'erne, og som mislykkedes.
Dagens Kina er Moses på steroider. Moses kunne ikke forestille sig-
- byplanlægning og arkitektprojekter på så kolossal en skala.
Fremtiden har slået ham.
De her isolerede områder med identisk udseende blokke-
- uden bystemning og gader... Hvem kan leve der?
Det, som de bygger i dag, er sandsynligvis fremtidens slum.
De kommer til at holde i mindst 60 år.
Vi giver de kommende generationer en verden uden håb.
Problemerne er så enorme, at det skaber en helt ny kontekst.
Det giver Jane Jacobs' tanker fornyet liv.
"Det er nemt at beskylde trafik og indvandrere for byens forfald...
eller middelklassens nykker, men det er langt mere kompliceret."
"Det handler om, hvad vi vil, og selve vores forståelse af byen."
Der bor så mange mennesker i byen, at vi er nødt til at bo tæt.
Men et tætbebygget stykke land... er ikke en by.
Hvis man bygger en by på kort tid uden at skabe offentlige rum-
- er det ikke en by. Det er det, Jane siger.
Løsninger på byens problem kommer sjældent oppefra.
De kommer fra folk, som lever med problemerne-
- og som har nye, geniale og ofte anderledes løsninger.
Den kreativitet og de idéer, som findes i byens samfundsgrupper-
-skal have lov til at udtrykke sig.
Folk skal presse regeringen til at forsøge deres løsninger.
Hvis folk selv kan forme deres miljø, bliver de lykkeligere.
Byen bliver også helt anderledes.
De mennesker, som har ansvaret for at designe og planlægge byerne-
- burde studere de løsninger, som Jane Jacobs har foreslået.
De kan bruges til at skabe byer til mange milliarder mennesker.
Jane Jacobs elskede selvfølgelig fortovet og gadelivet-
-men hun var også skeptisk.
Hun såede tvivl ved den etablerede viden-
-og stolede kun på sine egne øjne.
"Under den tilsyneladende uorden i den gamle by...
der hvor den gamle by fungerer godt...
findes der en smuk orden, som gør gaderne sikre og byen fri."
"Det er en kompliceret orden."
"Den består af bevægelse og forandring."
"Selvom det er liv og ikke kunst...
kan vi kalde det byens kunstform og sammenligne det med en dans."
"Det er ikke en organiseret dans, hvor alle sparker samtidigt."
"Hvor man drejer rundt og bukker for publikum."
"Det er en indviklet ballet-
- hvor alle danserne har deres helt egen rolle."
"De gør hinanden stærkere... og skaber en velordnet helhed."
Jane Jacobs skrev otte bøger til.
Hun levede i Toronto frem til sin død i 2006 i en alder af 89.
Tekster: Rikke Schultz www.btistudios.com